Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Am atacuri de panică încă din copilărie.
Nu se numeau așa pe atunci.
Tetanie. Hipoglicemie. Spasmofilie.
Diferă pentru fiecare, dar e mereu îngrozitor.
Nu-mi stă mintea aici. E imprevizibilă.
Inima nu-mi funcționează normal.
Am învățat să trăiesc așa.
Să trăiești așa înseamnă
să-ți fie mereu teamă că ceva rău se va întâmpla.
CAPITOLUL I: STRÂNGEREA RĂMĂȘIȚELOR
- Ai întârziat! - Da…
Cred că ești ocupat.
Ești tot cu țigara în gură!
Știai că fiica dnei Bergerin a murit de cancer
- …anul trecut? - Da.
Ești atât de palid!
- Măcar mănânci bine? - Da.
- Mai ești constipat? - Mamă!
Ce-i cu hainele astea? Uită-te cum arăți!
Haide!
Sunt așa fericită să te văd.
Cum e la serviciu?
- Nu ne-ai mai trimis reviste. - Știu.
Am nevoie de o pauză.
O pauză? Ce vrei să spui?
Momentan nu lucrez.
Și cum te descurci? Trebuie să muncești ca să trăiești.
Nu-ți face griji. Am economii. Mă pot descurca.
Și de ce nu mai lucrezi?
Ai fost concediat?
Nu. Pur și simplu, nu voiam să fac asta.
Ar trebui să te forțezi.
Nu e ceva ce te poți forța să faci.
Uită-te la tatăl tău.
Nu s-a forțat la docuri timp de 42 de ani, în condiții meteo grele?
Și dacă nu vei mai vrea s-o faci?
Ce anume?
- Niciodată? - Despre ce vorbești?
Să muncești.
Las-o baltă.
Du-te după tata.
- Unde e? - Se plimbă.
A, Marco!
- Ce faci, fiule? - Și tu, tată?
Ziceai că vii azi.
Ești bine? Iarna nu e chiar aspră.
Vezi barca aceea?
Mama ta zice că sunt cinci pe zi.
Întotdeauna aceleași. Ca un ceasornic.
Dar nu mi le pot aminti.
Petrec întreaga zi uitându-mă la ele.
Dar după ce trec, le uit.
Îmi aduc aminte perfect ce rochie de mireasă a purtat mama ta.
Dar barca ce a trecut de dimineață…
nu mi-o amintesc. Pentru tine are sens?
Doctorii spun că pierderea memoriei e normală după infarct.
Și?
Presupun că va trebui să trăiesc așa!
Cred că ar trebui să fiu fericit că am jumătate din memorie.
Jumătate de memorie, deci pe jumătate om. Așa-i?
Vezi barca aceea?
Mama ta zice că sunt cinci pe zi. Întotdeauna aceleași. Ca un ceasornic.
- Dar nu mi le amintesc. - Mi-ai spus asta deja, tată.
Glumeam. Încă pot glumi, nu-i așa?
Haide, să mergem la masă.
Uite! Băuseși cam mult în seara aceea.
Rick și Christine! Era nunta lui Jean-Paul?
Da! Îmi amintesc.
- A fost foarte distractiv. - Nu se născuseră copiii.
- Ce face mătușa Yvonne? - Același lucru ca noi.
Îmbătrânește.
- Acesta este Pablo? - Da, el e.
E încă în port?
Încă lucrează acolo, da.
E amuzant cum unele lucruri rămân la fel, iar altele…
Ce e asta?
Sidi Mesrich. 1958.
Ai obținut o medalie?
- Nu știam că ți-au dat medalie. - Ba da.
Mai toți am obținut medalii pentru că am luptat acolo.
Medaliile nu sunt un cost mare,
dar îi fac pe soldați să se simtă importanți.
Nu mi-ai spus niciodată.
Ce să-ți spun?
Despre Războiul Algerian.
Nu e nimic de spus.
Noapte bună!
Ești sigur că nu vrei să rămâi încă o noapte?
Ți-am spus, mamă. Am pisica.
Pot s-o las trei sau patru zile, dar nu mai mult.
Bine, bine.
E diferit de Paris.
Da, e foarte frumos.
Credeam că mă voi obișnui mai greu. Mă vei vizita?
Poate.
Dar e drumul lung până la Dordogne.
Nu știu, cu tatăl tău…
- Dacă ai nevoie de bani… - Încetează, mamă.
E totul bine, pe cuvânt.
Iată-te!
Ești bosumflat?
Nu te bucuri că m-am întors? Pisică idioată!
Hai, dispari! Du-te și mănâncă șoareci.
Salut, Hervé.
Ca angajator, e drăguț că te preocupă finanțele mele.
Mersi.
Mă bucur că unii idioți încă îmi apreciază munca.
Da, dar nu mai fac asta.
Nu, nu vreau să mă întorc și gata.
Nu știu, descurcă-te. Găsește-mi altceva.
Vedete, poze de grup…
Orice în afară de fotografie de război. Nu mai vreau război.
- E pisica ta? - Da.
- Cred că s-a bătut cu o vulpe. - Rahat! Sângerează peste tot.
- Trebuie să-l duci la veterinar. - Asta voi face.
- Mulțumesc mult. - Nu ai pentru ce.
E chiar lângă piață, nu poți rata.
Am o urgență. Pisica mea s-a bătut și sângerează.
Lăsați-mă să mă uit.
Așezați-vă, încercați să vă liniștiți.
În regulă.
Cum se numește pisica?
Adolf.
L-am numit așa pentru că poate fi foarte rău.
Știu că e o glumă proastă, dar…
Idiotule!
Nu te mișca.
Nu e nimic serios, dar e nevoie de copci.
CABINET VETERINAR
Ia să vedem.
Doamna a avut grijă de tine, nu?
Acum termină cu prostiile. Fără bătăi.
Haide, mergem acasă.
O fotografie?
Da. O fotografie rapidă.
În regulă. Păi, mulțumesc.
Alo?
Hervé?
Nu, e în regulă. Ce e?
Alinierea?
- Ce cretin! - Mă scuzați?
Îmi pare rău.
Nu vă era adresat.
Așa sper, abia ne cunoaștem.
- Salut. - Marco.
Hubert Moret. Vecinul tău.
Cum se simte pisica?
Îmi cer scuze, nu v-am mulțumit. E mai bine.
Asta-i bine.
Îmi pare bine să aud. Totuși, nu-l lăsa să se plimbe prea mult.
Viața la țară e mai…
Am cumpărat un vin local. Vrei?
- Sigur. - Și ce te supără?
Am fost concediat.
Ideal pentru alcoolism.
Nu cred că-mi plăcea oricum.
Dar ți-a plăcut odată și acesta e un început.
Așa e.
- Nu oricine poate spune asta. - Ai dreptate.
- Te poți reinventa oricând. - Da.
În regulă.
Mulțumesc pentru socializare.
Nu-ți voi lăsa sticla. M-aș urî dacă aș face-o.
- Pe curând. - Pe curând.
O voi numi „fata cu unghii roșii”.
Nu sunt roșii.
- Ești bine? - Da.
- Ce faci? - Nu te mișca.
Ce frumos.
Frate-meu e o partidă bună.
La naiba!
Nu-mi vine să cred.
Nu poți suna înainte?
- Ai uitat că venim? - Sună când mai ai zece minute și ajungi.
- N-am văzut nimic. - Sunt sigur că el, da…
- Bună! - Bună!
Ia te uită.
Naïma!
- Am contribuit și eu. - Poți să nu mai fii șovinist?
- Felicitări! - Mulțumesc.
- Am nevoie la baie. - Mergi.
- Nu mi-ai pomenit. - Am vrut personal.
Da, sigur.
- Felicitări! - Mersi, frate.
Sper că ai gătit cina.
- Era și mai scundă! - Crezi că vor câștiga turul doi?
Sondajele spun că sunt aproape.
În mod normal, nu aș merge la Toulouse să votez, dar…
Dacă asta îi împiedică…
Nu vor câștiga niciodată.
Am merge la Toulouse doar pentru asta.
Încă nu mi-am schimbat adresa.
Au trecut patru ani.
Patru ani?
Voi cum v-ați cunoscut?
Mulțumită lui Adolf.
- Da. - S-a făcut util, o dată în viață.
Nu vorbi așa despre el.
Mai întâi faci copii pe ascuns, acum asta.
- Sunt mai mare ca tine, știi. - Și?
Puteai să-mi spui înainte să-mi prezinți produsul final.
- Uau! - Încă unul?
Nu, mersi. Trebuie să plec, lucrez devreme mâine.
Și trebuie să conduc până acasă.
Nu mai poți sta puțin?
Nu, trebuie să plec și cred că va fi polei în seara asta.
Dar mi-a făcut plăcere să vă cunosc.
Ne vedem mâine?
Da, dacă vrei.
- Da, vreau. Tu nu? - Ba da.
Noapte bună!
E drăguță.
- Da, e drăguță. - Da.
Deci nu locuiește cu tine?
Nu, e prea devreme. Și n-a vrut să…
Da, sigur că n-a vrut.
Meriți o palmă din când în când, să știi.
Merg la culcare. Sunt extenuată. Noapte bună!
Vei vota mâine?
- Da. - Bine.
Nu vor câștiga.
- Cum a fost? - Minunat.
- Marco? - Da?
Nu vrei o schimbare?
La ce te referi?
Suntem împreună de aproape un an, nu?
M-am săturat de drumurile dus-întors dintre noi.
Am văzut o casă drăguță de închiriat.
E mare, ieftină, într-o locație bună.
Poate mergem s-o vedem.
Amândoi, adică?
Nu, fiecare separat. Ce părere ai?
Nu-ți place așa cum e?
Nu.
Vreau să avem mai mult timp
- …să petrecem împreună și… - Stai puțin.
Mai întâi o casă, și apoi? Un copil?
Nu pot face asta.
Nici bebeluși, nici casă.
- Ce vrei atunci? - Nimic.
Nimic din ce nu am.
Sunt fericit așa, mulțumesc.
Nu-mi plac schimbările.
Nu-ți plac schimbările.
Ești un dobitoc.
Teama nu e o scuză. Mă faci să sufăr.
Credeam că merită să mă implic, dar acum nu mai știu.
Bună ziua!
- Arăt ca un idiot, nu? - Păi…
Vrei niște pui?
Sigur.
N-am vrut s-o rănesc.
Dar asta se întâmplă mereu.
Suferința mea îi rănește pe cei pe care îi iubesc.
- Poate fuga face parte din lupta ei. - Ce vrei să spui?
- Chem ajutoare? - Nu.
În rucsacul meu. Tubul verde.
- Ar trebui să mergi acasă. - Nu…
Nu.
Mai bine pleci.
Tată.
Ești bine, fiule?
Nu te poți îmbolnăvi?
Te doare undeva! Nu-mi ești de folos.
Ticălosule.
Uite. Uite-o.
CABINET VETERINAR
Am fost opt ani în terapie, fără a menționa vreo femeie.
Când vorbim despre iubire, îmi place absența.
Prezența mă sperie.
Explică asta femeii iubite.
Nu mă pot relaxa, așadar nu mă suportă mult timp.
Și nu le învinovățesc.
Nici eu nu mă suport.
Să nu mai vorbim despre sex.
E fascinant.
E un mister. Violență intimă, nu?
Mi-e destul de greu să mă comport normal cu brutarul,
darămite cu femeia iubită.
La naiba.
Am mult de lucru pentru a nu fi reîncarnat în capac de scurgere.
Trage ceva?
Sunt cam timizi astăzi.
Dar sunt în avantaj. Am timpul.
Eram în trecere.
- M-am gândit să te salut. - Ce amabil.
Scuze pentru ultima întâlnire.
- Devin anxios câteodată. - Nu-ți cere scuze.
Și eu devin anxios câteodată. E extenuant pentru minte.
Dar nu te va ucide.
- Pot să-ți fac o poză? - Aș prefera să nu.
Nu că nu am încredere în tine.
Și nu mă-ndoiesc că va fi o poză bună.
Ba dimpotrivă.
Ia uite.
Știuca asta bătrână mă tachinează de prea mult timp.
Nu vreau să mor înainte.
E o chestie a bătrânilor.
Mi-am uitat plasa. Mi-o poți aduce? E acasă.
REGIMENTUL 35 INFANTERIE - SIDI MESRICH
CURAJ ȘI ONOARE - MAIOR HUBERT MORET
Până la urmă, cred că va trăi mai mult ca mine.
- Păcat. - De ce?
Ne-am luptat și ea a câștigat.
Ți-am zis data trecută.
Fuga face parte din bătălie.
Bună, tată, ce faci?
Ții minte poza pe care mi-ai dat-o?
Cea cu Războiul Algerian.
Îți spune ceva numele Hubert Moret?
Hubert Moret.
Nu, nu-ți face griji.
Bine. Te sun curând. Pa.
ASOCIAȚIA VETERANILOR RĂZBOIULUI ALGERIAN BLOGUL LUI MARCEL RODANET
Ai tupeu.
M-ai mințit.
- Poftim? - Ofițer comandant Moret.
Maior în Regimentul 35 Infanterie în Sidi Mezghiche.
Și de ce mă face asta un mincinos?
Da. Ești doar pensionarul drăguț care pescuiește și olărește în grădină.
Nu. Dar n-am zis niciodată altceva.
Maiorul Moret. Cunoscut pentru entuziasmul de a tortura civilii.
Așa e.
Îmi plăceai. Am avut încredere în tine!
- Și, de fapt, vorbeam cu o scursură. - Ajunge!
Nu te-am mințit niciodată. Ai văzut ceea ce ai vrut să vezi.
- Am văzut ce mi-ai arătat. - Și ți s-a potrivit mănușă.
Știi cine sunt astăzi.
Pescuitul, grădina… Ăsta sunt eu.
Nu. Ești un criminal.
Crezi că eu nu știu asta? Crezi că am uitat?
Mă gândesc zilnic la cine eram la 25 de ani.
Știu mai bine decât oricine ce înseamnă de neiertat.
Nu cer nimic.
Milă sau iertare.
Doar aștept cu nerăbdare moartea,
mai mult decât cei de vârsta mea.
Ticălosule.
Îmi pare rău că e împotriva principiilor tale.
CABINET VETERINAR
Vino pentru un consult în trei săptămâni.
- Pe curând. - Pa.
M-am uitat la case.
Marco.
Ce se întâmplă?
Totul.
Totul e mai bine cu tine.
CAPITOLUL II - CANTITĂȚI NEGLIJABILE
Marco ne-a spus că ești medic veterinar.
Da, așa este.
- Abia am început. - E o profesie bună.
Mereu e nevoie de veterinari.
Pentru oamenii cu animale, adică.
Câștigi bine?
Te plătesc în fiecare lună?
Nu sunt angajată.
Am cumpărat o parte din clinică. Sunt unul dintre cei trei proprietari.
E prima oară când avem un proprietar de afacere invitat la masă!
În fine.
Vii, fiule?
- Să mergem să fumăm afară. - Bine.
Stai să te ajut.
Domnii în salon, doamnele în bucătărie. Să bem ceva.
Nu vă voi refuza.
- Pare drăguță. - Da.
Mă bucur că ai adus-o.
Veți avea copii?
Tată, nu începe și tu…
Când te-ai născut era să te abandonez și să te las cu mama ta.
Îmi era atât de frică.
Dar n-am plecat.
Acum,
sunt mai mândru de tine și fratele tău decât de orice altceva.
Ar trebui să ai copii, Marco.
Copiii ne fac bărbați mai buni.
Mi-a spus mama ta că ai venit pentru port.
Vreau să pozez oamenii din cheiul 22.
Îmi trebuie aprobarea conducerii.
22?
Mi-am făcut niște analize la spital luna trecută.
- E totul în regulă? - Nu.
Înțeleg.
Mama nu mi-a zis.
Știu. Eu am rugat-o să nu-ți spună.
Tată…
Ce se întâmplă?
Nu erau siguri, însă azi s-a confirmat.
Am o boală numită Alzheimer.
Serios?
Da. Progresează încet, dar sigur.
Nu voiam să duci povara asta. Dar iată-ne.
- Cred că e mai bine să știi. - Nu e vorba de mine.
Există tratament?
Nu urmezi un tratament?
Marco, nu există tratament.
Tot ce pot face e să încetinească boala.
Asta e tot.
Așadar, astăzi trebuie luate decizii.
Mâine nu știu dacă voi mai fi în stare să le iau. Înțelegi?
Nu. Dar încerc să înțeleg.
Ce amărăciune.
Gilles știe?
Îi spun fratelui tău când va veni în vizită.
Nu-i spune. Iar în ceea ce o privește pe mama…
Nu-ți face griji. E mai puternică decât amândoi la un loc.
Gata, venim.
Vezi cutiuța aceasta?
E o cutie poștală. Face ce scrie pe tablă.
- Nu e grozav? - Nu încape, e prea mare.
Bine, dar…
E 8:10, intenționat îți începi ziua cu noi?
Poate așa te prind dezbrăcat!
Mâine vino după 11:00 și voi ieși în bikini.
- Mi le dai? - Da, scuze.
- Mulțumesc. - Ne vedem mâine.
Pe mâine.
Pe la 11:00, 12:00, da?
Vrei ceai?
Ce e?
- Mi-au dat aprobarea pentru iunie. - Ce vești bune!
Ce s-a întâmplat?
Nimic, nu vreau să o dau în bară.
Poți s-o faci!
Pablo.
- Ce mai faci? - Cum merge, Marco?
- Bine. Salut. - Salut.
Salut. Louis.
- Munciți din greu? - Da, nu avem de ales.
Deci astăzi e ziua în care ne vei face vedete?
Nu suntem jucători de rugby. Nu renunțăm la scule.
În regulă, încep cu tine.
Fă-o aici dacă vrei.
Bine.
Nu aici.
Pablo, voi trage un prim-plan. Nu te mișca.
Nu trebuie să te miști!
Asta e. Grozav.
Gata, bine.
Marco.
- Ce faci? - Bine, tu?
A trecut ceva timp.
Cum e tatăl tău?
Bătrân.
Păcat că nu vine și el.
- Mă bucur să te văd. - Mâncăm?
Normal că merge la prânz!
- Bună, Laurent! - Ce faci?
Minunat. Nu ne-am văzut de mult!
Cum sunt copiii?
- Cresc. - Serios?
Younous, știai că am fost coleg de școală cu Marco?
Intram mereu în belele cu el și fratele lui.
Înainte să plece la Paris.
De ce vrei să ne fotografiezi?
Câteodată mi-e dor de locul acesta. Voiam un suvenir.
Iar oamenii de la oraș cred că totul vine de-a gata.
Ai face bine să te grăbești, până nu aduc noile mașinării.
Nu mai au nevoie de muncitori.
Docherii sunt pe cale de dispariție, la fel ca urșii polari.
Avem 51 de porturi în Franța, iar tonajul este mai mic decât cel din Rotterdam.
Iar muncitorii străini muncesc pentru un sfert din salariul nostru.
Nu-i poți învinui.
Și noi făceam așa acum 30 de ani.
Asta când nu vin aici să ne ia slujbele.
Nu mi-e teamă. Și privind ultimele alegeri, nu sunt singurul.
Despre ce vorbești? Frontul Național?
Da, au făcut o treabă bună aici. Deci au o șansă.
Nu-mi spune, ești fascist acum? Crezi porcăriile lor?
Nu sunt fascist. Dar lucrurile se schimbă.
Cum poți vorbi așa de față cu Pablo și Younous?
- Ei sunt diferiți. - Cum adică, diferiți?
Crezi că vor scăpa de toți, mai puțin de tovarășii tăi?
- Trezește-te! - Nu-mi ține discursul de băiat de oraș.
Nu știi cum e aici. Nu-mi da tu lecții. Asta e casa mea.
Întoarce-te, Bastounet, să vorbim!
Nu vrei să vorbești cu mine. Vrei să-mi arăți că ai dreptate.
Poate că ai. Dar mă doare undeva.
Să nu-ți fie frică. Sunt aici.
Poftim! Ține-mă de mână.
Ești atât de frumoasă când ești gravidă, Suzanne.
- Haide, Jules. - Ești frumoasă.
Haide, ridică-te.
- Haide. - Mă voi ocupa de toate.
Nu te voi părăsi.
- Pe tine sau pe copii. - Da, știu.
- Ține bastonul! - Voi avea grijă de tine.
Știu că ai reușit mereu. Nu-mi fac griji.
E în regulă.
În regulă, așa e bine.
Las-o jos.
Voi sta între scară și cuvă. Bine? Haide.
Așa.
Asta e, las-o ușor.
E bine.
Salut, Bastounet.
Arăți ca naiba.
Mersi, și tu arăți bine.
Scuze pentru ieri. Ne-am încins.
Am și uitat, Marco.
Asta e impresionantă. Arată ca un păianjen. E bună.
Arată-mi portretul. Cel de dinainte.
Da, acesta îmi place mult.
E un prieten din copilărie.
Și a votat Frontul Național la ultimele alegeri. La naiba.
Îl vei elimina din viața ta, așa cum ai făcut cu Moret?
Nu.
Ce-a făcut să merite asta?
Plec, trebuie să lucrez.
Ne vedem mai târziu.
Émilie.
Tata are Alzheimer.
Scuze, domnule!
- Stingeți țigara! - Abia am aprins-o.
Poliția! Actele!
Vai! Tu…
Nu ești fratele meu. Ești adoptat.
- Ai glume proaste. - Hai!
Bine…
- Să mâncăm la Redouane. - Haide!
Faci cinste. Tocmai m-au scos dintr-un proiect.
- Serios? - Da.
- Ce era? - O mini-serie.
Cică am fost „prea matur”. Poți să crezi?
E enervant, dar în fine.
Nu-ți face griji. Îți revii tu.
Mă dau cu capul de pereți…
- Redouane! - Frații mei preferați!
Frații înspăimântători.
A trecut ceva timp! Luați loc.
O să-mi iau o slujbă temporară. Am nevoie de bani. Nu am de ales.
- Cum merge cu fotografia? - Am o întâlnire cu galeria.
- Să le arăt lucrările mele. - Și ce părere ai?
Vom vedea.
Ce faceți?
- Vă supără ceva? - Nu.
- Uite ce fericiți suntem. - Ce faci?
Kader!
Două porții de cușcuș regal! Și aduc o sticlă de Boulaouane.
Chiar nu înțeleg de ce ai fotografiat foștii colegi ai tatei.
- Ce vrei să spui? - De ce i-ai fotografiat.
Care-i sensul? Înțelegi ce spun?
Nu. Continuă.
Proiectul tău e logica industrială în cea mai proastă stare.
Firma produce durere. Strivește mai mulți oameni, aceștia ripostează mai puțin.
Ce încerci să imortalizezi?
- Degradarea lor? - Ce vrei să spui?
Sunt rădăcinile noastre.
Ții minte când eram copii?
Tata ne ducea duminica la Pablo.
Toți băieții ne vizitau. Paella, cântecele.
Am crescut cu asta.
Așa e.
S-au schimbat, dar solidaritatea, mândria… sunt încă prezente.
Mândria de a fi o victimă.
Las-o baltă.
Acum m-ai enervat.
O să te bat la jocurile PlayStation.
Bine, dar să vedem un zâmbet.
Ar mai trebui o sticlă de Boulaouane?
Marco, mă ajuți cu ceva?
E ziua lui Naïma. O poți lua pe cea mică?
Ce s-a întâmplat?
Nu vrei să te uiți la desene?
Nu? De ce nu ne uităm la desene?
Vrei plușurile? Nu plânge!
- Vrei asta? - Nu!
Nu o vrei? Bine, ce zici de asta?
- Nu! - Bine, nu o vrei.
Hai să ne uităm la desene!
Tati!
Mă auzi?
Pământul către Marco.
- Marco, mă auzi? - Ajunge, Gilles.
Cum te simți?
- Unde e? - Nu-ți face griji.
Ai leșinat pe hol.
- Ea e bine? - Da, nu te îngrijora. E la o prietenă.
Dormea în fața televizorului.
Inamic la ora 11:00.
Scoteți-mă de aici.
Ești sigur?
Unde vă duceți?
Dacă-l lăsăm aici îl vor închide toată noaptea cu nebunii.
Nu-ți face griji, Naïma.
Nu au echipamentele necesare aici.
Când au dubii trimit oamenii la spitalul psihiatric.
- Ești sigur? - Trebuie doar să dorm.
Îți dai seama? O țineam în brațe.
Trebuie să fac iar terapie. Se tot întâmplă.
Nu pot face nimic din cauza asta.
Ar trebui să pot să țin un copil fără să ajung la spital.
Ce e?
Nu mai rânji așa!
Nu ai soț sau copii? De ce te grăbești să te dai jos din pat?
Nu, am doar oficiul poștal.
Îmi plac oamenii.
În felul acesta cunosc oameni și nu trebuie să fiu singură.
Mă plictisesc singură.
Iată corespondența.
Mulțumesc.
Ne vedem mâine.
De ce tot vine la opt dimineața?
Poate are motivele ei.
Uite ce am primit.
Invitația la expoziție. Tare, nu?
„Fotografie de Marco Moulinier,
Galeriile Leblond, arondismentul 11 din Paris.” E minunat!
Ia te uită.
Suntem eu și fratele meu.
- Ce drăgălași. - Era Crăciunul din '86, '87.
Drăguț costumul Zorro.
„Înainte să uit, voiam să vă spun că nu vă voi uita! Tata.”
Mergem la masă?
- Vii? - Da!
Așadar?
- Felicitări! - Mulțumesc.
Uite…
Scuze pentru data trecută.
- Nu-i nimic. - Am fost groaznic.
Ți-am zis, nu-i nimic.
Sunt fotografii grozave.
Îmi trezesc amintiri, fețele, echipamentele.
Dacă nu eram strâmtorat cu banii,
- …cumpăram unul. - Potolește-te.
Ce zici de asta? N-am făcut-o eu, dar îți va trezi amintiri.
Nu pot crede… Asta chiar îmi trezește amintiri. Naïma?
- Da? - Uite.
Ia să vedem.
Eram calul lui Zorro.
- De ce nu mă surprinde? - Ia-o, e pentru tine.
Nu mi-a trimis-o mie.
- Dar poți s-o iei. - Nu.
Te rog, ia-o.
- Mergem? - Da.
Haide.
Aici, în acest turn
construit de Vicontele Humbert,
nevrednicul său fiu, Gauthère,
a ademenit-o în brațele sale pe tânăra și eleganta Anne Gollet.
Era o păstoriță nevinovată.
A dat naștere celui mai groaznic urmaș văzut în Périgord.
Și anume Isidore Gaulé,
cunoscut sub porecla terifiantă de Nebunul din Rossignac,
care, fiind prea tânăr pentru a pune mâna pe arme, a dat foc la…
Mulțumim.
Mă și văd deja, Marco, Contele de Rossignac.
Turnul va fi atelierul meu.
Camera întunecată.
Alo? Da. Sunteți bine?
Da, e aici, vi-l dau imediat.
- Marco? - Da?
E mama ta.
Bună, mamă! Ghici ce? Vom cumpăra un castel.
Ce s-a întâmplat?
Vin imediat.
S-a întâmplat ceva?
E vorba despre tata.
S-a sinucis.
CAPITOLUL III - LUCRURI PREȚIOASE
Mulțumim că ați venit.
Mulțumesc foarte mult.
Vreți puțin quiche?
- Nu l-am făcut eu. - Nu, mersi.
Mamă, vrei un pahar de vin?
Ești sigură?
Unde? Bine.
Bastounet, iei tu asta, te rog?
- Te rog, ajută-mă. - Nu, mersi.
Haide, îți va face bine.
- Îl iau eu. - Poftim.
- Ai mâncat? - Am mâncat chestiile alea.
Sigur?
- Da. - Mai vrei?
- Sunt bine. - Trebuie să mănânci ceva.
Ești bine?
Vrei să vorbim?
Ce e de spus?
Când trimite o poză cu noi, ți-o trimite ție.
Așa că orice amintiri am cu tata,
prefer să le țin pentru mine.
Măcar lasă-mă să am asta.
Mă duc afară.
- Totul? - Da.
Bine.
Nu vreau să păstrez nicio unealtă sau vechitură.
Prefer să le dau nevoiașilor și să ard restul.
Nu vrei câteva amintiri?
Am destule în cap.
Nu trebuie să ticsesc sertarele.
Fac niște cafea.
E o partidă bună.
- Ai mai fost la psiholog? - Da.
- Îți iei medicamentele? - Da.
Bine.
Marco. Drăguț din partea ta că-ți faci griji, dar nu trebuie.
Tatăl tău a făcut ce a vrut.
Ce putem face? Nu avem ce discuta despre asta.
Viața merge înainte fără el.
E în regulă. Voi fi bine.
ENCICLOPEDIA EVENIMENTELOR MONDIALE
Ești bine?
Câtă mizerie.
Trebuie să le ard pe toate?
Ce sunt astea? Dopuri? Ce făcea cu ele?
Nu mi-a spus niciodată. Poate repara mobilierul.
Trei cutii întregi?
Mintea se tulbură.
Poftim.
- Ia asta. - Ce e aici?
Fotografii.
Câteva scrisori, carnețele. Ia ce vrei.
- Și tu? - Nu-ți face griji pentru mine.
Până la urmă, e aici.
În fiecare cameră. În fiecare colț al grădinii. Așa că voi fi bine.
Păstrează-le momentan.
Le iau înapoi curând.
Nu sta afară, mamă.
Mergi înăuntru.
Ești bine, fiule?
Bună ziua!
Vreau să-ți cer o favoare.
Îl ții minte?
De ce mă întrebi asta?
Vreau să-mi spui despre tata.
Tatăl tău a fost unul dintre cei trei recruți sub comanda mea.
Restul erau militari voluntari.
Algeria nu era un loc pentru tatăl tău.
Era tânăr.
Pierdut. Timid.
Orice în afară de un luptător.
Nu prea era de folos și…
pentru a preveni periclitarea altora în timpul misiunilor,
l-am însărcinat cu paza prizonierilor.
Unitatea mea conducea o misiune de spionaj.
Tatăl tău a fost aruncat în acea teroare.
- A luat parte la asta? - Bineînțeles.
Toți francezii au fost implicați.
Unii în mod direct, ca mine. Alții, de la distanță.
Tatăl tău nu interoga prizonierii, dacă asta e întrebarea ta.
Îi păzea.
Vedea ce li se întâmplă.
Metodele nu aveau nimic de-a face cu niciun cod militar.
Cu toții am înnebunit încet, dar sigur.
Și am continuat.
Într-o noapte, un prizonier a reușit să evadeze.
Tatăl tău l-a prins în sârma ghimpată.
L-a adus înapoi în tabără.
Tatăl tău era șocat.
Tremura.
În acel moment, nu cred că știa cine era inamicul.
Era un pericol.
L-am transferat la birourile din Algiers.
Nu am mai auzit de el de atunci.
Doar ce a murit.
Mi-am imaginat.
Altfel nu mi-ai fi pus aceste întrebări.
Condoleanțe.
Nu pot să-mi dau seama.
După tot ceea ce ai făcut.
Cum poți trăi?
Alo? Bună, Deborah, ce faci?
Serios?
Da, sigur, da. I-ai arătat tot?
Va fi inclusă acea poză?
Mă întorc la Lorient să fac mai multe portrete.
Nu, e grozav.
Și eu. Mulțumesc mult.
Era Deborah de la galerie. A arătat pozele din port unei edituri.
- Le-a plăcut. Vor să facă o carte. - E minunat.
Dragoste, bani, faimă… Fete gârlă.
Ce s-a întâmplat? Am zis ceva greșit?
Vreau un copil.
Știu.
Dar ai auzit azi la radio. Va fi din rău în mai rău.
Dă-mi un motiv bun pentru care să ai un copil.
Îți imaginezi cum ar fi un bebeluș?
Fac pe ei, țipă și plâng!
Bine, înțeleg! Nu spun asta doar dintr-un moft.
Te iubesc, dar nu e de ajuns pentru mine.
Și nu-ți poți imagina o viață fără copii, așa-i?
Și eu ce ar trebui să fac? Să mă prefac?
Gândește-te, Marco. Fie îmi dai o speranță, fie o terminăm.
Vrei să pleci?
Nu. Vreau să rămân și să avem un copil.
Nu știu de unde să încep.
Am făcut aproape zece ani de terapie în Paris
și…
Poți să-mi spui doar de ce ești aici?
Corect… Ar avea sens.
Păi…
Tatăl meu s-a sinucis aproape acum un an.
Femeia iubită mă va părăsi dacă nu vom face un copil.
Îmi fac griji pentru mama, care acum locuiește singură.
Asta poate explica… Adică… Măcar în mare…
De ce am atacuri de panică. Așa că m-am gândit să cer ajutor.
Ești disponibil în următorii 20 de ani?
„24 septembrie 1981.
Am văzut un vultur în grădină. Penele sale erau aproape complet albe.
Mai 1987.
Am băut o cafea în piață înainte de a lua feribotul.
Bate vântul tare. Loara e agitată.
Iunie 1999. Turiștii vor veni în curând.
Vor fi împrăștiați de sosirea toamnei.
Aprilie 1995. Marea e furioasă.
Nu e gri sau verde sau albastră. E neagră.”
Ești bine?
„10 august 1987, eclipsă solară. Astăzi nu vor fi păsări pe cer.”
Am citit toată ziua. Pagini peste pagini. Cel puțin 200.
- E jurnalul lui personal. - Personal?
Crezi că asta e personal?
Ascultă.
Îți voi citi ultimul alineat scris.
„25 august 2013.”
Șoarecii și-au făcut cuib lângă șopron. Cinci micuți.
Scris pe 25 august.
Ziua următoare a luat un pistol
- …și s-a împușcat. - Gata.
Jurnal personal?
Agenda telefonică e mai personală.
La naiba!
Două sute de astfel de pagini. Niciun rând despre mine, fratele meu sau mama.
Tatăl meu a murit.
S-a întâmplat neașteptat.
Încă nu cred că înțeleg pe deplin ce s-a întâmplat.
Straniu, dar m-am simțit ușurat. Mă gândeam: măcar s-a terminat.
O groază în minus de trăit.
Dar m-am înșelat.
Groaza își continuă treaba.
Și lucruri inimaginabile ca și copil se întâmplă mereu ca adult.
Tații nu sunt nemuritori.
Mulțumesc, Roland.
- Poți să-ți dai gluga jos? - Da.
Poți zâmbi, Jeff?
Mersi, băieți. E grozav.
- Bine. - Mersi mult.
- Pa. - Ne vedem.
E bine să ne întoarcem la treabă.
Pe curând.
Poți vedea portul.
Mama ta te lua mai des de la poliție decât de la școală!
Cine știa că într-o zi vei publica o carte?
Cărțile nu sunt ca ziarele. Rămân veșnic.
Sunt fericit că sunteți în ea.
Îți voi da primul exemplar, Pablo.
- Stai la mama ta? - Nu, nu prea vreau.
- Merg la un hotel. - În niciun caz.
Vii la mine.
Annie se va bucura să te vadă.
Pare că n-am încotro!
Mereu le lustruiești!
- Nu… - Haide!
Vino, Marco, vreau să-ți arăt ceva.
Mersi, Annie. Foarte bun.
Ești un magician, Pablo!
Nu, ea e magică.
Să-i arunci câteva bucăți de carne e ușor.
Adevăratul mister e dacă le acceptă.
Natura ne oferă daruri, nu invers.
Când pleci?
Mâine seară.
- Merg să-i văd pe mama și pe Bastounet. - A plecat.
Ce vrei să spui?
Bastounet a plecat.
Acum vreo două luni nu a mai venit la docuri.
După câteva zile am fost la el acasă și…
Nathalie era acolo singură, cu copiii.
Nu mai era ea însăși. Annie a stat cu ea câteva zile.
Ne-a spus că într-o noapte, în timp ce ea dormea,
și-a împachetat câteva haine și a plecat fără motiv.
Avea probleme financiare, dar nu acesta e motivul.
Nu a fost niciodată întreg la minte.
Nu-mi vine să cred.
În regulă, merg la culcare.
- Annie ți-a pregătit canapeaua. - Mulțumesc.
Nu știi cum sunt lucrurile.
Nu știi cum trăim.
Mamă?
Ești în trecere?
Da. Nu a fost planificat.
Ești bine, mamă?
Nu sunt grozav, nu.
Ce s-a întâmplat?
Sunt tristă, Marco.
E normal.
Asta pățesc toate văduvele.
Sau majoritatea. Corect?
Prietenii nu mă mai vizitează.
Spun că nu vor să mă deranjeze.
Lucrurile ar fi fost altfel dacă tatăl tău murea într-un accident rutier.
Faptul că a luat singur decizia îi înspăimântă.
E…
ca și cum cred că e ceva rușinos.
Eu trebuie să fiu singura încă mândră de el.
Și eu sunt mândru, mamă.
La fel și Gilles.
Ajunge. Trebuie să verific friptura.
Mamă. Vino aici.
Vreau doar să fii fericită.
Spui că ai luat ani de zile medicamente anxiolitice și antidepresive.
Știi că, pe termen lung, consumul acestor medicamente provoacă dependență?
Și ce dacă?
Ei bine, e periculos.
Ce vrei să spui prin periculos?
M-au ajutat să ies dintr-o gaură neagră despre care nimeni nu știa că există.
Nici familia, nici doctorii. Nimeni.
Nu-mi pasă de dependență. O îmbrățișez.
Am nevoie de medicamente ca să exist. Nu pot trăi fără, bine?
Medicamentele nu fac minuni. Nu-ți pot rezolva problemele.
Nu sunt idiot, știu asta. Știu că ar trebui să-mi rezolv
probleme inconștiente legate de copilărie prin terapie, bla bla bla.
Dar eu îmi vreau medicamentele.
- Da. - Nu simplifici lucrurile, nu?
Știu.
De ce e setată alarma așa devreme?
Am multe operații programate în dimineața asta.
Nu poți sta cinci minute?
Poate mai puțin. Mă cunoști.
Lasă asta. Am de salvat vieți.
Sper că nu vei regreta mai târziu!
Pe curând!
Cealaltă măcar vorbea.
- Mă scuzați? Salut! - Salut!
- Se mută dl Moret? - Întrebați-l pe client.
Vă pot ajuta?
Bună! Am venit să-l văd pe dl Moret. Știți unde este?
Sunteți un prieten?
Da.
Dl Moret a murit miercuri seara din cauza unei hemoragii cerebrale.
Te rog să mă scuzi. Sunt cam ocupată.
Scuze, dar… Dv. cine sunteți?
Fiica sa.
N-a vorbit despre dv.
Nu mă surprinde.
Ultima oară când i-am auzit vocea, aveam opt ani.
Scuză-mă. Am treabă.
- Bună! - Bună!
Vreau să văd dacă sunt gata analizele.
Pe ce nume sunt?
Émilie Guizot.
Guizot.
- Poftim. - Mulțumesc.
Mulțumesc.
Alo?
Vin imediat.
Subtitrarea: Simona Pătru